Uvádí
ZELENÁ KARTA
- Kolik? - Dolar padesát.
Slečno!
Slečno! To je vaše.
Prosím, dejte mi pár drobných. Nemám za co jíst.
- Neobtěžujte. - Pane.
- Konečně! - Ahoj, Antone.
- Takhle oblečenou tě neznám. - Jsem vhodně oblečená?
Jo, koukni se na mě.
- Kávu? - Ne. Ano. Jsem nervózní.
- Ve svatební den je to normální. - No jasně.
- Opravdu vypadáš nádherně. - Dík. Šaty jsou půjčené.
- To, co děláš, je úžasný. - Nemluv o tom.
- Prosím, nech toho. - Tak jo.
Ahoj, Georgi. Čekáme na tebe.
Jdeme?
- A žijí! - Hodně štěstí!
- Těšilo mě. - Mě taky.
- Hrála jste to pěkně. - Vy taky.
Anton je tady.
- Jedna kopie pro tebe, Bronte. - Pro tebe, na. - Merci.
To je maličkost.
Merci.
- Nezapomenu na Afriku. - Afriku?
- Jo. Tam za rohem. - Aha. Ta kavárna. Chápu.
Přeju hodně štěstí. Díky za všechno, Antone.
- To nic. - Kdybys něco potřeboval...
- A se vám daří v muzice. - Prosím?
- No, v hudbě. - Aha, ano, v hudbě. Díky.
- A co bude teï? - Nic. Už ho nemusíš nikdy vidět.
ODDACÍ LIST Oddáni 2. února
- V Africe? - Ano, tam jsme se poznali.
Manžel tam zase odjel.
Moc mi chybí, ale bohužel...
Byt by se mu určitě líbil. Můj manžel hodně cestuje.
Ale je to klidný člověk. Oba jsme takoví.
- A co tam dělá? - Víte, on skládá.
Africkou hudbu.
Hraje na bubny? Nechceme tady někoho, kdo hraje na bubny.
Ne. Ne. Studuje místní hudbu. Je akademik.
A on sám je Afričan?
- Je Francouz. - Aha, Francouz, ano.
Co je tohle?
Zelení partyzáni. Nemá to nic společného s vojskem?
To jsou dobrovolní zahrádkáři. Dělají hodně dobrého pro chudinu.
A paní Fauréová je v oddělení městské zeleně.
S posledním nájemníkem jsme měli potíže.
Byl to svobodný pán a zanedbával své povinnosti
spojené s bytem 12F.
Proto si myslíme, že mladí manželé budou vhodnější.
Paní Fauréová se věnuje zahradnictví. Bude přínosem.
Ale je proti pravidlům sepsat smlouvu bez manžela.
Mně se líbili ti lidé z banky. Ne ti s tím psem.
Chápu, že je to proti pravidlům.
Uvedla bych zahradu do stavu, v jaké ji míval profesor.
Nechci zabíhat do detailů. Ostříhala bych Moracus Syconia.
Crinum a Zamia jsou úplně zanedbané.
Kořeny Chamareodi jsou zapletené.
A Cyathacaea Dicksonia potřebuje zvláštní péči.
A to nemluvím o Cordyline Heliconia.
Dobrou výživu potřebují Aspidistra, begonie, bromélie.
Bronte!
Vedení města nám ten projekt odsouhlasilo!
- Výborně. - Bylo to za pět minut dvanáct.
- Mám dobrou zprávu. - Jakou?
Co bys řekla náklaïáku kvalitní země?
- Žertuješ. - Ne.
Burger King dělá reklamní show.
Staví tam maketu Texasu
s hamburgerem uprostřed.
Nevědí si rady, co s tou hromadou země.
Kdo jim pomůže? No přece já.
- Jak se vede? - Koukej, už nám to schválili.
Sláva! Burger King!
Burger King!
A žije!
Vemte si tuhle bedýnku.
- Konečně to tady bude hezký. - Určitě.
Pozor. Pozor na ty kytky.
Zeptej se Bronte.
Umírám hlady.
Bronte. Nemáš hlad? Půjdeme se najíst.
A co ty? Půjdeme se někam najíst, jo?!
Do Mezinárodní?
Můžeme dát ty sazenice do malých květináčů.
- Můžeme si objednat? - Nejsem váš číšník.
Kdo to je?
- Pane, vy jste náš číšník? - Ne. Georgi, tví hosté.
Už jdu.
- Pojïme někam jinam. - Teï už bude všude zavřeno.
Víš, jak dlouho už tady čekáme?
- Co si dáte? - Tak začněte.
Co nám doporučíte?
Máme výborná telecí játra s omáčkou
a staroanglický rostbíf.
- Nejím maso. - Proč ne?
Co prosím?
Pak máme rybu.
Nejím ani ryby. Jsem vegetarián.
- Máte vegetariánskou mísu? - Jistě, s mezinárodní zeleninou.
- Tu si dám. Bez oleje a soli. - Pro vás bez oleje.
- Já bych si dal rybu. - Já taky.
Rybu. Dvě porce. Dobře.
Pro slečnu?
Nebo jste paní?
Je to tady.
Vpravo. Tady.
- Pozveš mě dál? - Ne.
Je to dívčí kolej?
Ještě jsem tvůj byt neviděl. Proč ty tajnosti?
- Jaké tajnosti? - Holky mě většinou uháněly.
Kromě tebe.
Tebe musím uhánět já.
Tak jdete nebo ne?
- Jak chceš. - Už musím.
- Dobrý večer, Paní Fauréová. - Oskare.
Máte tu poštu.
Na slečnu Parrishovou. Lidi nevědí, že jste vdaná.
- Používám jméno Parrishová. - Emancipace, co?! - Asi tak.
Z Afriky nic nepřišlo.
Díval jsem se.
- Asi je ještě na safari. - Asi ano.
- Dobrou noc, madam. - Dobrou.
- Haló? - Paní Fauréová? - Ano.
Jmenuji se Gorsky, jsem vy šetřovatel z IMS.
- Odkud? - Z imigračního úřadu.
Jsme s kolegyní v hale. Chceme s vámi mluvit.
Copak si přejete?
- Musím mluvit s panem Fauré. - Už tady nepracuje.
- Co? - Byl hrubý k hostům.
Na shledanou.
Prosím vás, musím ho najít. Nevíte, kde bydlí?
S Georgem jsou jen problémy. Vyhněte se mu.
A nyní mě omluvte. Čekají na mě zákazníci.
Hledáte George?
- Hej, vy! Ke komu jdete? - Jdu navštívit paní Fauréovou.
- Ano? A kdo jste? - George Fauré.
- Pan Fauré? - Jo. - Omlouvám se.
Nikdy jsem vás neviděl. Vítejte. Jak je v Africe?
- V Africe? - Máte kufry?
Ne, ne, ne. Já jsem zatím...
Vypadáte, jako když přicházíte rovnou z džungle.
A je to tak. Jste zpátky.
Nerad vidím mladé manžele, když žijí odděleně.
Škodí to manželství. Možná jsem staromódní.
Rodina se u nás řítí ke dnu.
Ke dnu? To jako...
Jsem už 15 let ženatý. To jsou moje děti.
Volám jí dvakrát denně. Nevěřím na emancipaci.
- Lidé pak žijí v hříchu. - No, to je hrozný.
Moje řeč.
- Takže? - Co? Pojïte.
Ti lidé tady budou každou chvilku.
Měli bychom si o nás promluvit.
Dostal jste vzkaz?
Ovšem, jinak byste tu nebyl.
Mluvila jsem s právníkem. Nemáme panikařit.
Je to běžný postup.
- Máte kávu? - Kávu? - Jo.
Ano, dobrý nápad.
Budeme prostě pít kávu jako normální manželé.
Co komponování? Máte tu práci v Kalifornii?
Ne, nelíbilo se mi tam.
Radši budu dělat číšníka, než pracovat pro takový lidi.
- Vždy už v té restauraci nejste. - Odešel jsem.
- Prý vás vyhodili. - Cože? No jo.
Nesnášel jsem svýho šéfa.
Byl to příšernej snob.
Ti lidé tu za chvilku budou a vy mi probíráte byt.
- Chápete, v jaké jsem situaci? - Promiňte, Betty.
Já jsem Bronte.
Hrůza.
- Co káva? - Káva? - Jo.
Já mám na krku kriminál a vy po mně chcete kávu?
Proboha, už jsou tady.
- Stát, vezmu to. - Haló.
- Mohu mluvit s panem Faurém? - Ano, u telefonu.
- Jsem z imigračního. - Dobře, pojïte.
- Co to děláte? - Dejte to do mýho šatníku.
Aha.
Sakra.
Prsten. Prsten!
- Budeme muset něco vyprávět. - Vyprávět?
Jak jsme se seznámili. Budou se ptát.
Ne, chtějí nás vidět spolu.
Stalo se to mýmu známýmu. Za chvíli bude po všem.
Jdi otevřít, zlato. Mluvení nechte na mně.
Ne, já budu mluvit. Vy neumíte dobře anglicky.
Ne. Jenom klid. Zvládneme to.
Nepanikařte.
Zlato!
Tak běžte.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Nádherný byt. - Děkuji.
Prosím.
Georgi.
Paní Sheehanová, pan Gorsky.
- Vítejte. - Dobrý den.
- Posaïte se.
- Pane Fauré. - Pro vás George. - Jistě.
Podle našich záznamů jste přijel do USA před pěti měsíci.
A zamiloval si je.
- Ano. - Země možností.
- Obrovská země. - Jistě. - Cítím se tu jako doma.
Jsem šastný. Mám krásnou ženu.
- Hezký byt. - Ano. - Rostliny.
Jsem šastný.
Takže. Vaše vízum B2 turistické bylo na šest týdnů.
Vlastně jste překročil zákon.
Ale nedávnými událostmi se to vyřídilo.
Sňatkem získáváte povolení k pobytu.
Na této adrese máte nyní bydliště?
- Jistě. - Ano.
Nastěhoval jste se hned po sňatku?
Jo.
Správce domu říkal, že jste byl v cizině, pane.
- V Africe. - Ano.
Mířil jsem na slony.
Ale kamerou.
Ano.
Přivezl mi rostliny. Fialky.
- Africké fialky. - Fialky.
Kde jste bydlel, než jste se oženil?
No, všude možně.
Jednu noc i v parku.
- No, a kde pracujete? - Prosím?
Můj manžel je skladatel.
Pracuje na skladbě, kde se objeví africké motivy.
Skladatel? To v záznamech nemáme.
A co píšete? Rock'n'roll?
Balet. Hudbu k baletu.
Balet?
Podle záznamů v pase máte čistý trestní rejstřík.
- Je to pravda? - Jistě.
Mluvíte francouzsky, paní Fauréová?
- Ani ne. - To není pravda. Jde ti to.
- Přeháníš. - To lásce ovšem nepřekáží.
No, to by stačilo.
Asi jsme vás obtěžovali.
Jde o opatření proti cizincům, kteří se žení pro trvalý pobyt
a zelenou kartu.
Přišlo to shora. Z Bílého domu.
- Nechcete vyhodit nesprávného. - To jistě ne.
My to chápeme.
Jen ze zvědavosti, jak jste se seznámili?
Jistě to bylo romantické.
- My... - No... - Řekni to ty. - Ne, ty.
- My jsme... - Vrazili jsme do sebe.
Můj bože.
- Měl jsem plné ruce balíčků. - Balíčků? - Ano, balíčků.
- Anton, nezapomeň na Antona. - Ano, Anton.
- Byl s Georgem. Můj známý. - Pomáhal mi sbírat ty balíčky.
Ale především nás představil, miláčku.
No jasně, ano. Byl to on. Jo.
- Směšné. - A dál?
- No... - Jo.
- Hrozně pršelo. - Promokli jsme.
- Náhodou jsem vzal její balíček. - Taky jste měla balíčky?
Každý z nás měl balíčky. Spoustu balíčků.
- Jeden jsem jí vzal. - Omylem.
Jo. A tak jsem měl své balíčky a jeden její.
Takhle jsem se s nimi potácel a takhle, v tom dešti.
- No a... - Jo.
- Někdo by měl vzít telefon. - To nebude pro mě.
Proč ne, drahý. Klidně seï, dojdu tam.
Nebudeme se přece dohadovat před hosty.
Haló.
Phile, jsi ještě pořád na severu?
Ne, nejsem ráda, že jsi pryč.
- Pokračujte, pane Fauré. - Teï nemůžu mluvit.
- Vyprávěl jste o balíčcích. - Ach, ano. Jistě.
Zjistil jsem, že mám jeden navíc.
Předtím jich bylo devět a najednou deset.
Překvapilo mě to.
Otevřel jsem ho a byla v něm...
...dámská kalhotka.
- Dámské kalhotky. - Dámské kalhotky.
Tak.
Zavolal jsem Antonovi.
Řekl, že to patří Betty.
Myslíte Bronte.
Ano, Bronte. Její jméno jsem neznal.
Až později.
To je vše.
Mohu si zajít na záchod?
Záchod?
A proč?
No, musím si zajít na toaletu.
- Jistě, jděte. - Kde to je?
- Co? - Vaše toaleta. Které dveře?
Ano, pojïte, prosím.
Jsem moc ráda.
To je skvělý. Skvělý!
Tady jsme měli záchod kdysi, před přestavbou.
Pořád zapomínám.
Tady býval kabinet, ale je z něj ložnice.
A tady je koupelna.
Nastěhovat si ho do bytu? Jak to můžete říct?
Nerozčilujte se.
To, co jste udělala, nebylo správné.
Vdát se jen proto, abyste měla skleník.
Hrůza.
Asi jsem staromódní, ale lidé se mají brát z lásky.
Nebo ne?
Když jste se provdala za neznámého muže,
nemělo by vám vadit, že u vás bude spát.
To se mi snad jen zdá.
Další pohovor bude v pondělí, dnes je pátek.
- Domluvte se spolu. - Dva dny?
Proč se ke mně musí nastěhovat? Můžeme se sejít někde v parku.
Pohovor půjde do hloubky. Budou se ptát každého zvláš.
Na barvu kartáčku na zuby. Co rád jí. Jestli chrápe.
Musíte znát návyky svého muže. Je to jako biflování na zkoušku.
Jiná možnost není?
Ale je. Můžete se přiznat. Jeho deportují, vás obžalují
a přijdete o skleník.
- To je jak v policejním státě. - Ne, ne. Porušila jste zákon.
Možná vám to připadá malicherné, ale je to tak.
- Představte George svým přátelům. - Cože?
A se s ním seznámí. Řekněte, že je návštěva z Paříže.
Ne. Vyloučeno. Je to hulvát.
- Nikdo o tom nesmí vědět. - To je vaše věc.
Na ten pohovor se připravte.
V pondělí večer bude po všem. Začneme připravovat rozvod.
Už aby to bylo.
Pro vás.
Díky. Počkejte, ukážu vám byt.
Není to tu velké. Kde je koupelna už víte.
Promiňte, ale tady se nekouří.
- Co to je? - Káva. - Ne. - Ale je, bez kofeinu.
- Nemáte tady normální kafe? - Bohužel ne.
Udělám vám to nejlepší kafe na světě.
Piju jen kávu bez kofeinu.
Určitě změníte názor.
Nechci, aby se to někdo dozvěděl.
Když potkáme mé známé, musíme jim něco říct.
Něco všedního.
Jsme staří známí. Líbí se mi vaše hudba.
Přijel jste z Paříže. Zůstanete pár nocí u mě.
- Jste teplý. - Teplej? Nechci bejt teplej.
Dobře, nejste teplej. Jste kamarád, hotely byly plné.
Tak jste tady.
- To vám neuvěří. - Vymyslete něco lepšího.
Třeba něco politickýho.
Budu terorista.
Ne, terorista ne.
Ale politický důvod jo. Emigrant. To je ono.
Působivé. Jo.
Ne, neřekneme nic. Jsem přítel, navštívil jsem vás.
- Jsme v New Yorku. - To je fakt.
Dobře. Spíte na gauči a přispíváte na stravu.
A vařím.
Ten nevoní dobře, vrate ho.
- Pro ptáky? - Co? - To je ptačí zob?
- Ne, müsli. - Vrate to, vezmu pár rohlíků.
Ale já vločky ráda.
- Ne, dobře, vyberte si. - Ne, jen si vyberte.
Bronte!
Bronte! Jsi to ty!
Laureen. Co tady děláš?
Dělám? No víš, právě nakupuju.
- Nemáš to zrovna nejblíž. - Matka pořádá hudební večírek.
Tak jsem jí došla nakoupit. Kdy uvidím tvůj nový byt?
Ahoj.
Vy jste spolu?
Tak nějak. Můj starý přítel, George Fauré, Laureen Adlerová.
Ahoj, Laureen.
- Ten přízvuk. Jste Francouz? - Oui.
Všechno v mém životě je teï francouzský.
Nejdřív francouzský sako.
Ve středu jsem šla na francouzský film.
Včera Tony povídá, že chce francouzský jídlo.
Je to náhoda?
Shoda okolností.
Moc mě těšilo, francouzský příteli.
Laureen, jestli vám naše kuchyně chutná, tak dneska vařím.
Pro Bronte.
...stalo několikrát. - Jo, jo, je to tak.
- Díky. - Naposledy před šesti měsíci.
Pane Fauré! Děti, to je pan Fauré.
Byl v Africe. Moje děti.
Třeba i vy budete mít brzy vlastní rodinu, co?
- Georgi! - Ano! - Georgi! - Už jsem tam.
Georgi, podržte ten výtah! Počkejte!
Počkat!
Otevřete! Počkejte!
Měli by to opravit. Jednou to někoho zabije.
- Co tu chtěli z imigračního? - O nic nešlo. - Nevíme přesně.
- O co jde? - Problém s Georgovým vízem.
Ptali se, co pan Fauré dělá, a na paní Fauréovou.
A jestli byla v Africe.
Paní Fauréová?
Georgova matka.
- Zahynula v Africe. - To je mi líto.
Ano. Rozdupal ji slon.
Vydržela bych vás pozorovat celý den, Georgi.
- Jste francouzský šéfkuchař? - Nech toho.
Co děláte v New Yorku?
- Přijel jsem, a... - Dělá politický...
- Pokračuj. - Ty mluv. - Radši ty.
- Politický co? - Politický balet.
- To si neumím představit. - Je to jako...
George píše baletní hudbu. Je to starý přítel. Není...
- Teplouš. - Jistě. - Fajn.
Nemohl najít volný hotel a přijel sem až z Afriky.
- Hele, známe se. - Jo.
Ale nespím s ní.
Zabila jsi někoho kvůli tomuhle bytu?
Nacpala ho do mrazáku? Je to tu úžasný.
A ten Francouz taky. Chci o něm vědět víc.
- Laureen, no tak. - Mámě by se tu líbilo.
Když o ní mluvím, hádej, co?
- Odcházejí s otcem z New Yorku. - Ne! Co bude s jejich zahradou?
Odcházejí! Řekla jsem tátovi o těch vašich zelených červech.
- Partyzánech. - No jo.
Je velkej liberál. Můžete si vzít všechny rostliny.
- Ne. Ty krásné stromy snad ne?! - Úplně všechno.
To je fantastické! Máme malé zásoby, rostliny...
Počkej, má to háček. Máma nesouhlasí.
Ale kdybys s ní promluvila, mohla by změnit názor.
Georgi.
- Je to fantastický! - Ne. - Ale jo!
- To je maličkost. Prosím. - Bronte, nic jsi nesnědla.
- Já tohle nejím. - Má ráda ptačí zob.
- Není to zdravé, ten tuk. - Nic si neužiješ.
Schovej to.
Jste jako staří manželé.
A jak jste se poznali?
- Víte, nesl jsem spoustu balíčků. - Je to dlouhé povídání.
Až jindy. Mám hodně práce. Musím ošetřit rostliny.
- Už padám. - Ne, ne. Dopijte to.
- Ještě trochu. - Merci.
- Moc mě těšilo, Georgi. - Mě taky.
- Au revoir. - Au revoir. Na setkání.
- Je skvělej. - Laureen, poslyš...
Teï poslouchej. Phila jsem neměla ráda.
- Takovej suchar! - Ale já s ním pořád chodím!
Promiň. Jsem husa.
Je fajn, ale posedlej ekologií.
To teda je.
To jsem celá já. Vždycky něco zvorám.
To nic.
V tom případě bych se s Georgem zase ráda setkala.
Líbí se mi.
- Zahrádkáři jsou divný. - Měj se, Laureen. - Čau.
Proč jste ji pozval na oběd? Tohle je můj byt.
Tohle nevyjde.
Nevyjde to, jestli o vás nebudu vědět všechno.
A ta povídačka o balíčcích. O vaší matce. O slonech.
Lžete mým přátelům. To je hrůza.
A pod stolem máte cigaretu. Běžte s ní ven!
Vy jste začala lhát. S tím sňatkem. Nenutil jsem vás.
- Já ji sem nepozvala. - Pořád viníte mě.
- Proč ne sebe? - Z čeho? - Z té lži.
Já to dělal kvůli kartě. Ale co vedlo vás?
- Nikdo vás k tomu nenutil. - A ven! Ven!
Nekřičte na mě, jako bych byl zvíře.
Nebo se naštvu!
Co jste to provedl? Jste obyčejnej hulvát!
- Haló. - To jsem já. Díky za oběd.
- A na ten tvůj sklen ík žárlím. - Promiň, že jsem ti lhala.
- A o čem? - Neřekla jsem...
Nepozvala jsem tě už dřív. Jsi má nejlepší přítelkyně.
- Ale Bronte, zapomeň na to. - Nejsem nějak ve své kůži.
- Všechno se tak zkomplikovalo. - Máma dnes pořádá večírek.
Mluvila jsem s ní a zve taky tebe.
Mohla bys ji přesvědčit o těch stromech.
A přiveï George.
- Co tady děláte? - Koupil jsem vám krásná rajčata.
Hele, to je hezké, ale...
Pojïte ven. Pojïte.
Tady máte ředkvičky, papriky a mrkev.
- Moje sazenice! - Samý plevel. Vytrhal jsem ho.
- To byl můj výzkum. - Promiňte, myslel jsem to dobře.
- Už na nic nesahejte. - Dobře, dobře.
Nechoïte do skleníku. Nic víc nechci.
To je moje místo.
- Máte radši rostliny než lidi. - Jen některé.
Bože.
Hele, dáme si pauzu.
Vy se hádáte.
Ptal jste se, proč jsem si vás vzala.
- Kvůli skleníku. - Skleníku?
- Nečekám, že to pochopíte. - Já to chápu.
Chtěla jste ho a dostala.
Budeme pracovat? Učit se jako do školy?
- Večer jdu pryč. - Půjdu s vámi.
- Ne. - Proč?
- Kvůli vašemu příteli? - Ne. Je pryč. - Tak proč?
Ne, já... Jdu k rodičům Laureen. Takové snobské typy.
- Aha. Dělal bych vám ostudu. - Ne.
- Jsem hlupák. - Ne!
Adlerovi uvažují, že dají našemu spolku nějaké stromy.
- Spolku? - Zahrádkářský spolek.
Pracujeme v nejchudších částech města.
Znám to prostředí. Maříte čas.
- Cože? - Nic se tam nezmění.
Vždycky to tam bude stejný. Zapomeňte na to.
- Zapomenout? - Jo.
Stromy jsou moc hezký, ale nedají se jíst.
- Beznadějí se nic nevyřeší. - A stromy jim dají naději?
- Aspoň něco. - Stromy jsou nádherný, to ano.
- Když je máte ráda, je tu les. - To řekněte dětem.
Žijí tam v chaosu. Zoufalství.
Možná jsou stromy a zahrady k ničemu, ale je to aspoň něco.
Když vás to baví, proč ne.
Že mě to baví?
Chaos.
Zoufalství.
- Radši dolů. - Co?
Vlasy, nechte je rozpuštěné.
Vrátím se v deset. Pak mám volno. Neberte telefon a neotvírejte.
Přijïte včas.
Díky.
- Jsou v zahradě. - Díky.
- Bronte, vypadáte skvěle. - Děkuju za pozvání.
Není zač. Rád vás vidím. Už je to tak dlouho.
Laureen říkala, že máte nádherný byt.
Je tady?
Pornografie nebo ne, to je fuk. Jde o to, zda je to umění.
- Myslím, že pornografie... - Je to vaše dcera.
Znáte to její dílo?
Lafayette sestoupil z koně, pozdravil mého předka
a políbil ho na obě tváře.
A proč to udělal?
Ti hloupí ochranáři všude vysazují stromy. Neví, co dělají.
Vím, že mě neposlechnou, pro ně nejsem odborník,
ale už jsem napsal na příslušná místa.
Dojdu tam, Alberto, to bude Laureen.
Jako umělkyně chodí všude pozdě.
Konečně.
Ahoj mami. To je George Fauré. Z Paříže.
Ahoj.
Pojïte dál.
George spí u Bronte. Bála se ho přivést.
- Nevadí ti to? - Jistě, že ne.
Stavila jsem se pro ni a on byl sám doma.
- Dobrý večer. Pojïte dál. - George je skladatel.
- Budete si rozumět. - Ne, ne.
To je zajímavé.
- Máti hraje na piáno. - Ano? - Jen trochu.
Alberto, udělejte u stolu místo.
Chci vám představit George Fauré.
Známého francouzského skladatele.
To ne. Ne. Ne. Bon soir.
Dobrý večer.
- Bydlíte v Paříži, Georgi? - Vypadal opuštěně.
- Myslela jsem, že sem půjde rád. - To je v pořádku.
Simon a Grace oslavují 40. výročí sňatku.
Na zdraví.
Jste ženatý, Georgi?
Já?
No, já...
- Obvykle ne. - Jak tomu mám rozumět?
- Normálně ne. - Rozvádíte se?
Ano, rozvádím.
- Bronte, ty se nikdy nevdáš. - Proč si to myslíš?
Odmítla jsi hodně nabídek.
Dopadneš jako Kate Hepburnová. Sama uprostřed kytek.
Muži jsou nudní nebo vulgární. Nestojí mi za to.
- Měla bys slevit. - Vážně? - Skutečně.
Jsi slušná, hledáš slušnýho. Chceš spojit dva slušný lidi.
Slušný. Strašné slovo.
- Phil je taky slušnej. - To je jiné. Phil je zahradník.
- Jste jeho příbuzný? - Příbuzný?
- Příbuzný s tím Faurém? - S kým?
S Faurém Gabrielem.
Zbožňuji jeho hudbu.
Jeho skladby pro harfu.
Jsou smyslné.
Jsme závislí na darech. Už žádné rostliny nemáme.
Kdybyste viděla, jak příroda mění život těch dětí...
Vím, co chcete říct, a snad mě pochopíte, Bronte.
Bylo by zločinem zničit tu zahradu.
Prostě to nemohu udělat.
Přinášela mi radost. Přinese ji i tomu, kdo si byt koupí.
Chápete mě?
Díky.
- A nyní George Fauré. - No ano, George.
- Ne, ne, ne, ne. Hraju špatně. - Georgi, prosím.
Některou z vašich dřívějších skladeb.
Měli bychom jít.
Ano, musíme už jít. Ten časový posun.
Proč ne, Georgi? Jen na chvilku.
No tak, Georgi. Nemíváme tak často Faurého v domě.
- To je pravda. - No tak, prosím.
Ano.